Прилози Радована Тривунчића о затирању трагова и Душана Томића о фалсификовању броја жртава Јасеновца.
![](https://stanjestvari.files.wordpress.com/2019/12/zid-oko-logora-jasenovac.jpg?w=700)
Ко је и зашто одлучио да се 1946-47. затиру трагови логора Јасеновац?
Предлажем, да истраживачи покушају пронаћи одговор на нејасноће:
1. Зашто, гдје и тко је одлучио да се 1946. и током 1947. године предузму мјере затирања трага бившег КЦЛ „Јасеновац“? Споменуо бих да је логорски зид био у 70-80 одсто своје дужине читав. Да су зидине стражарница, тј. осматрачница биле само дјеломично урушене. Да је тзв. цигланска пећ Рингоф, преуређена за крематориј, била доступна и проходна за све до 1950. године.
Да су зидине електричне централе, столарије, ланчаре и пилане могле бити врло успјешно конзервиране и сачуване. Да је дрвена платформа звана Граник изнад ријеке Саве, за убијање и бацање жртава у Саву, урушена 1948. године. Жичана ограда и пољски бункери из круга осигурања Јасеновца и бившег логора постојали су на дан ослобођења мјеста Јасеновац (2. 5. 1945).
У насељу Јасеновац, Соколски дом, власништво српске ратарске омладине, ослободиоци су затекли читавог. Тек по доласку јединица на наредне војне задатке, дом је до темеља изгорио. Слично је било и са још неким објектима јавног значаја.
![](https://stanjestvari.files.wordpress.com/2019/12/bunker-jasenovac.jpg?w=700)
2. Негдје и нетко је одлучио да се Јасеновчанима и Србима и Хрватима понуди расељавање и да се напусти Јасеновац. Да се све поруши, засади шума и на све заборави.
Став Јасеновчана је био, да остану одакле су и поникли. Прекор и порука Јасеновчанима од Андрије Хебранга била је: „економска биједа ће вас раселити“. Узгред да напоменем да је Јасеновац прије Другог свјетског рата имао око 600 радних мјеста, а већина је била индустријским погонима у Јасеновцу.
Јасеновац у поратним годинама тоне. Већ годинама је евидентно нестајање репродуктивне генерације. Овај проблем заслужио би да се изучи са социолошко-економског аспекта. Јасеновац и Јасеновчани су ипак кажњени.
Радован Тривунчић (у реферату на Округлом столу Јасеновац 14. и 15. новембра 1986. наведено у Владимир Дедијер, Ватикан и Јасеновац, Београд, 1987, стр. 675).
Фалсификовање истине о броју жртва у Јасеновцу
Једини од петнаест чланова породице преживео сам страхоте Јасеновца и Старе Градишке. Јављам се поводом чланка новинара Стевана Зеца, објављеног у „Политици“ од 15. новембра (1989) и телевизијске емисије „Порота“ (ТВ Београд, 13. XI 1989), посвећене расправи о жртвама геноцида, у којој су учествовали поједини квазиисторичари од чијих изјава ми се коса дизала на глави.
У име истине и људског достојанства шаљем овај прилог као доказ о трагедији и масакру мојих ближњих и даљних. Ја сам једини живи сведок масакра који је учињен над нашом петнаесточланом породицом која је побијена и помрла у логорима Јасеновац и Стара Градишка. У ова два усташка логора страдало је на хиљаде жена, деце и људи, који се воде као нестали јер једноставно нема преживелих чланова породице који би посведочили да су убијени.
Мислим да појединци хоће да умање број жртава да би смањили број убица.
![](https://stanjestvari.files.wordpress.com/2019/08/logoraska-traka-za-srbe.jpg?w=700)
Рођен сам 1930. године у селу Доње Водичево код Босанског Новог, од оца Николе и мајке Маре. Наводим имена чланова моје породице који су убијени у Јасеновцу и Старој Градишки. У Јасеновцу су убијени Никола и Љубан Томић. У Градишки су побијени следећи чланови породице Томић: Мара, Радојка, Роса, Душанка, Драгица, Божо, Љубо, Јелена, Зорка, Драгиња (и њена мајка чије име не знам), као и Даница Шкоро. Сви су били из Доњег Водичева. О осталим страхотама које сам видео у логору не могу да пишем.
Да ја нисам преживео сви ови моји ближњи и даљњи водили би се као нестали, али не у Јасеновцу и Градишки. Непосредно после рата, у мојој рођеној општини морао сам уз помоћ два сведока да доказујем да сам ја – ја.
Душан Томић, Задар у „Политика“ од 27. XI 1989.
Извор: Епископ Атанастије (Јевтић), Великомученички Јасеновац после Јасеновца, Хришћанска мисао, Ваљево – Београд 1995.
Извор: Стање ствари