![Akademik Matija Bećković](https://jadovno.com/wp-content/uploads/2016/06/Matija_Beckovic_2-300x197.jpg)
Svoj treći vek Njegoš počinje kao Sveti Petar II Lovćenski Tajnovidac čiju prvu crkvu osvećujemo u porti Sabornog hrama u Baru. Ona je dvojnica one koju je sam podigao na Lovćenu i amanetom namenio za svoju večnu kuću. Ta kuća je oburdana sa krova naše otadžbine, ali nije nestala već je osvitala na drugim mestima kao u ona doba „kad su crkve letele“. Za sad ih ima deset-petnaest, više nego vlašića, kao da se rađaju iz svakog kamenčića zburdanog sa Lovćena. Kao da su se četiri domaća sveca, čijim likovima je bila ukrašena, razleteli na sve četiri strane i ustali da je brane. Prvu je stric Sveti Petar Cetinjski obnovio sinovcu u Prčanju, drugu je Sveti Vasilije Ostroški ozidao u Dolima u Pivi, treću je Sveti Stefan Piperski izneo na Tavorski Ključ kod Kolašina, a četvrta je – prva koju u Baru podiže svetac – svecu, Sveti Jovan Vladimir – Lovćenskom Tajnovidcu.
A tamo gde su Sveti Petrovići, tu je i Sveti Luka i kapele u Višnjića Dolu i kod manastira Kosijereva. Lovćenska prognanica našla je utočište i na Bagdali kod Kruševca i u Bogoštici kod Krupnja i u Đurđevom gradu kod Zvornika i u selu Petrovići kod Šekovića. Nije čudo što neuki narod ne prestaje da veruje kako ih sve podiže Lovćenski Tajnovidac otkad je postao pogorelac. I da se ovo sazvežđe kreće ka vrhu Lovćena. I da ćemo kad se sjate iznad onogzarobljenog groba, ponovo zapevati: „Sad propojte Visoki Dečani / I lijepa lavro Studenice / Zemlji srpskoj novo lice dajte!
Sto sedamdeset i dve godine je prošlo otkad je kotorski poglavar Gabrijel Ivanić izvestio pretpostavljene da je Njegoš „pod uticajem noćnih vizija“ počeo da zida crkvu na vrhu Lovćena da bi „privukao pažnju udaljenih naroda – kako bi se oni još bolje uverili u njegova religiozna osećanja“. Šesdeset i tri godine kasnije 1913. godine Austrija je tražila da joj se Lovćen ustupi milom, a već 1916 ga osvojila silom. Njena glasila su trijumfalno javila „da ni probijanje ruskog fronta, ni pad sviju ruskih tvrđava, ni potpuno uništenje vladavine Petra Karađorđevića, nije nas tako zadovoljilo kao pad Lovćena.“ Veber naređuje Mitropolitu Mitrofanu Banu da Njegoševe kosti ukloni s Lovćena – i to noću. Kapelu će zameniti već gotov spomenik „koji predstavlja genija pobede koji će se na Lovćen osoviti za večna vremena prekrstivši ruke na maču na čijem je vrhu monogram cara Franje Josifa, a na drugoj strani datum 11.1.1916. – dan osvajanja Lovćena.
Nemoguće je ne dovoditi u vezu i ne porediti austrougarsko i socijalističko rušenje Kapele na Lovćenu. Ne samo zato što je vojnik one vojske koja je rušila 1916. u međuvremenu postao Vrhovni komandant one koja je dokrajčila 1971. godine. Razlog više za taj čin bio je što je srušenu kapelu obnovio Karađorđev i Njegošev praunuk, Srbijanac po krvi, a Crnogorac po mleku, viteški kralj Aleksandar Karađorđević, s kojim se austougarski kaplar u Prvom ratu borio na Ceru i Suvoboru, a posle Drugog rata se, kao maršal, uselio u njegovu kuću. Nije bilo sile koja ga je mogla zustaviti u osvetničkom gnevu, kamoli Mitropolit crnogorski Danilo i Sveti arhijerjski sabor Srpske pravoslavne crkve, uz nezapamćeni javni otpor najznačajnijih mislećih ljudi Jugoslavije. Taj koji je iza svega stajao, smrtne kazne nije nikad potpisivao već samo naređivao. Za razliku od onog koji je kapelu obnovio i u njoj klečao, na Lovćenu nikada nisu bili ni onaj koji je srušio, ni autor koji je mauzolej stvorio.
Rušenje Kapele na Lovćenu ravno je rušenju Hrama Hrista Spasa u Moskvi. Ni u duhovnom životu besudne zemlje varvarskijeg čina nije bilo. Niti od Kapele ima manjeg hrama ni veće simbologije ni verodostojnijeg svedoka tragične i raspamećene istorije. Petar Lubarda naslikao je tu neman i ovekovečio zločin, slikom nazvanom Sumrak Lovćena.
Kad su Vladiku Petra II sahranjivali, ispratili su ga knjaz i kneginja, dva arihimandrita, dva đakona i 20 sveštenika. Pucalo se, kažu, iz hiljadu pušaka. Kad je presahranjivan, ispraćen je bez krsta i sveće, bez sveštenika i srodnika. Bilo ih je svake fele, vere i nevere, samo nije bilo njegove crkve. A kako bi se i pomešala s onima koji su tvrdili da Vladika nije Vladika, da kapela nije crkva, a i da je crkva ne bi pripadala crkvi. Lako su se odlučili između male kapelice i grdosije mauzoleja do kojeg su probili tunel da, umesto onog grudobolnog unesu „Njegoša“ od 28ooo kila. Nije se ni moglo drukčije završiti vreme u kojem je Njegoš ispisivan iz hrišćanstva uopšte, iz pravoslavne crkve posebno, iz srpske pogotovo. Nudili su mu više bogova mesto jednog, mesto krsta – nova znamenja, mesto kamilavke – orla, a mesto crne mantije više modela u više boja. I kako je napisao Dušan Radović, podmićivali ga nudeći mu „Novu smrt i veći grob / I da nije mislio što je mislio / I da nije napisao što je napisao / I da je oduvek mislio ono što oni misle.“
Istina, gotovo svi mitropoliti u njegovoj stolici poneli su trnove vence i držani što pod paskom što u tamnici. Od dahauskog Gavrila do bezgrobnog Joanikija, od utamničenog Arsenija do kaštiganog Danila Dajkovića.
Sadašnji Mitropolit, ako tako smem reći, nije imao kuće, ako kućom ne zovemo onu s kamenim krovom i zemljanim podom u kojoj se kao Risto rodio, ali je kao Amfilohije napravio kuće za sve ljude, kakve Crna Gora nije videla, poput Sabornog hrama u Podgorici i Baru, pa je, evo, ozidao i prvu kuću Svetom Pustinjaku cetinjskom.
„Najoriginalniji i najdarovitiji čovek koga je Srpstvo dalo“ – kako je Njegoša nazvala Isidora, „predstavlja veliki praznik u životu srpskog naroda“ – kako ga je ocenio Vladika Nikolaj. Ali taj praznik traje do današnjeg dana i trajaće dok je srpskoga roda i jezika. I nije bilo nijednog dana da nije bio na usnama svog naroda dok je postao crveno slovo ne samo on nego je pocrvenelo i svako slovo koje je napisao. Bilo bi nečuveno da je sveto sve njegovo, a on nije. Ne zna se šta ga je više proslavilo, ono što je učinio za života ili ono što su mu drugi činili posle smrti. Možda se samo tako i postaje svet u svetu kojem ništa nije sveto. I kosti su mu gubljene i nalažene. Jedino mu nije istrulela desna ruka, ona kojom je pisao, krstio se i krštavao. Njegov narod živi od njegovih reči koje su ga posvetile i za koje se ispostavilo da su medut neter iliti Božje reči.
Oni koji su ga progonili, sedam puta sahranjivali, klevetali i prevodili u druge vere, nacije i jezike – nisu ni znali da ispisuju njegovo žitije. I da nije bio svet – postao bi, i da nije veliki pesnik – bio bi prvi pesnik – velikomučenik i „žrec oltara svesvetija“. Otkad je promenio svetom nije bilo dana da se nije pojavljivao na ovom. Rođen pre dva veka, izborio se da živi u svim vekovima. Bio je jedan, a postao svi ljudi. Nije bilo veće borbe za besmrtnost ni slavnije pobede nad smrću. Ta borba i ta pobeda odigravale su se i u naše dane i na naše oči. Prvi koji je osetio njegovu veličinu bio je stranac, Italijan Nikola Tomazeo, koji nije propustio da kaže da u životu nije video lepšega čoveka.
Vreme je imalo vremena da njegovo majstorsko rešeto sve prečisti i postavi na svoje mesto. Kao što ćivot njegovog strica miri zavađenu braću, tako nijedan kamen njegove razurene grobnice neće biti kamen razdora. Svetost sinovca samo je produžetak svetosti strica. Kad se stric vratio sa školovanja u Rusiji, imao je 19 godina, a kad ga je nasledio, sinovac je napunio 17. godina. Stric je čitao Voltera, a sinovac Miltona. Svenarodni kult uzdigao je obojicu do kulta crkvenoga. Smrt Njegoševa bila je najveći srpski poraz od Kosova, ali i novo rođenje u besmrtnosti.
Heroj hrišćanstva i građanin neba „vinuo se u večnost među kraljeve – bez zemlje i pesnike svetitelje – bez narodnosti.“
„Mrtav on zove da se penjemo!“ Da slavimo duhovnu istinu, veru u večnost i više oblike postojanja.
Njegovom oreolu raduju se ponajviše novoprosijani srpski svetitelji kojima je bio sveti i dok su bili na zemlji. Sveti Vladika Nikolaj koji ga je prvi i nazvao svetim i Sveti Justin i sveštenomučenici crnogorsko-primorski na čelu sa Svetim Joanikijem. Čekaju ga i Svete Vladike: Petar Zimonjić i Sava Trlajić i Dositej i Platon Jovanović. Koliko vapije nebo, još više vapija srpski narod na zemlji, jer nema druge ličnosti oko koje bi se sav sadenuo, ni drugog svetitelja čije su psalme naučili napamet, a njegovu sliku odavno celivali. Oni koji ne veruju ni u Boga ni u Crkvu još ne odustaju da odlučuju ko je svet a ko nije.
Onaj koji je na zemlji „progrmeo hulom strahovitom“ na roda otpadnike – sa Neba poziva na pomirenje i praštanje svima i svakome, a najviše onima koji „nisu znali šta rade“.
Napisana je služba, žitije, akatist, tropar, molitva Svetom Lovćenskom Tajnovidcu. Usudio bih se da predložim da se usvoji i njegova molitva koju bismo u njegovo ime ponavljali u svim hramovima. A ona glasi:
Bože dragi, koji sve upravljaš
Koji sediš na presto nebeski
I mogućim zažižeš pogledom
Sva svijetla kola u prostoru
Ti, koji si razvija prašinu
Ispod tvoga trona svijetloga
I nazva je svojim mirovima
Te si svaki prašak oživio
Nasija ga umnijem semenom
Ti, te knjigu držiš mirobitnu
U koju su sudbe upisate
Mirovima i umnim tvarima
Koji si se milosno sklonio
Djeitelne oživjet členove
Malom mravu ka velikom lafu –
Provedri mi iznad Gore Crne
Uklon od nje munje i gromove
I smućeni oblak gradonosni!
A ne izostaviti ni poslednja tri stiha:
Ma nijesu ni krivi toliko
Prevari ih nevjera na vjeru
Uhvati ih u mrežu đavolju!
Dogodine na Lovćenu!
(Slovo akademika Matija Bećkovića na Duhovnoj akademiji povodom osvećenja crkve Svetog Patra II Lovćenskog Tajnovidca u Baru 20. maja 2017. godine.)
(Pravoslavna Mitropolija Crnogorsko-Primorska)
Izvor: ISKRA
Vezane vijesti: Matija Bećković