Tito je tražio bombardovanje Srbije 1944!
![Велика Британија](system/html/velika-britanija-8c0ac5f4.jpg)
Autor: mr Vladimir Dimitrijević
Miloslav Samardžić: „Krvavi Vaskrs 1944“ (Saveznička bombardovanja srpskih gradova,UNA Pres, Beograd 2011.)
To da je srpski narod „jauk i groblje“ znao je, u „Lirici Itake“, Miloš Crnjanski, a u „Drugoj knjizi Seoba“ zapisao je da su i drugi narodi stradali, a ne samo Srbi, ali da je drugim narodima bilo dato da predahnu, a da Srbima nije bilo dato čak ni to.
Zablude i zaborav
Najstrašnije od svega je to što sve, svagda, stalno zaboravljali. I
dopuštali sebi da verujemo u iluzije, što se naročito dešavalo našim
intelektualcima, zaslepljenim raznim vrstama kosmpopolitskih (a kasnije i
komunističkih) zabluda. Jedan od najtragičnijih primera je svakako onaj koji
opisuje slavni srbski naučnik, Milutin Milanković, u svojim uspomenama. Naime,
on je bio dobar prijatelj Bogdana Popovića, poznatog našeg filologa. Godine
1944, kada ga je jednom posetio, razgovarali su o glasinama koje su u to vreme
širene Beogradom – da će Angloamerikanci bombardovati srpsku prestonicu,
navodno želeći da oslabe nemačke položaje i perspektive na Balkanu. Popović je
odlučno odbio samo pomisao na to da bi Englezi mogli da bombarduju srpski narod,
koji je 27. marta 1941. toliko učinio za savezničku stvar.
Autor „Antologije novije srpske lirike“ tvrdio je da on odlično zna Engleze, i
da je tako nešto nezamislivo...
A onda je došao Vaskrs 1944, i angloameričke bombe su, mašeći Nemce, pale na nevine
Beograđane, pa čak i na beogradsko porodilište. Kada je Milanković ponovo
posetio Popovića, ovaj mu je rekao da više ne želi da živi u jednom takvom
svetu... Sve iluzije su se srušile... Zaista, te godine Popović i umire, ne
dočekavši da vidi Titov ulazak u Beograd, koji su omogućila, između ostalog,
angloamerička bombardovanja i Staljinovi tenkovi...
Kraj iluzije o saveznicima
Da bismo se rastali sa poslednjim iluzijama o našim „saveznicima“, u pomoć
nam pristiže knjiga vrednog Miloslava Samardžića, publiciste iz Kragujevca i
dugogodišnjeg razgraditelja lažnih konstrukcija komunističke istoriografije.
„Krvavi Vaskrs 1944.“ se podrobno (veoma dokumentovano) bavi stradanjem naših
gradova pod bombama onih koji su nam se predstavljali kao branitelji demokratije
i ljudskih prava, a borci protiv totalitarizma i mraka jednoumlja. Pred nama je
sve ono što nam pomaže da bolje shvatimo šta nam se zbilo (i zbiva, jer je
krajnje vreme da uvidimo da su nam Englezi, sa svojom podlom geopolitičkom
igrom, opakiji neprijatelji od otvorenih srbofoba, Nemaca. )
Samardžić ne bi bio Samardžić kad na početku ne bi ukazao na domaće titopojce i
njihovu interpretaciju zbivanja u Drugom svetskom ratu. Jedan od njih, dr Đorđe
Stanković, istoričar, ustvrdio je da je bombardovanje Beograda tražio đeneral
Mihailović... Naravno da nije – Mihailović je tražio bombardovanje strateških
ciljeva bitnih okupatoru: od železničke stanice u Nišu do Trepče i Borskog
rudnika. I to je činio u sklopu velike savezničke ofanzive protiv Romelovog korpusa
u Africi (tzv. „bitka za snabdevanje“).
Stanković, inače, ima razumevanje za bombardovanje Beograda, s obzirom da je to
bio važan saobraćajno-industrijski centar koji su Nemci koristili za svoje
ratne ciljeve. Ali, ne samo to: po Stankoviću, Beograd se potpuno saživeo sa
Nemcima, Beograđani se nisu borili protiv okupacije, a lekari i medicinske
sestre lečili su Nemce, koji su, izlečeni, nastavljali da ubijaju Srbe, Jevreje
i Rome... I posle se čudimo ko nadahnjuje Sonju Biserko za pretvaranje Nedića u
Pavelića i četnika u ustaše...
Samardžić svedoči da su angloamerički avioni prvo udarili na Podgoricu, u jesen 1944, a zatim i na Niš. Time su prekršili osnovno pravilo upotrebe ratnog vazduhoplovstva – po civilnim ciljevima tući samo u Trećem Rajhu i kvislinškim zemljama, dok to nipošto ne činiti na okupiranim teritorijama, osim kad su u pitanju vojno-industrijska postrojenja, kao i vojni objekti. Samardžić kaže: „Zapadni saveznici su tokom rata načinili samo jedan izuzetak od ove svoje odluke: van teritorije Trećeg Rajha i njegovih saveznika civline zone bombardovali su u Kraljevini Jugoslaviji, i to u njenom srpskom delu“.
Savezničko bombardovanje – podrška Titu
U stvari, u pitanju je bila podrška Titu, koja je dogovorena na sastanku
Ruzvelta, Čerčila i Staljina u Teheranu 1943. godine. Kralj Petar Drugi i
đeneral Draža pušteni su niz vodu, a Ficroj Maklejn je obavestio Broza da može
računati na podršku savezničke avijacije, što je ovaj odmah materijalizovao
pismom svojim komandantima u kome kaže: „Javite nam koja mjesta treba
bombardovati“. I srpski izrodi su odmah pohitali da ispune želju svog vođe:
najgrlatiji su, u zahtevima da se naši gradovi bombarduju, bili Peko Dapčević i
Koča Popović.
Kada je bombardovana Podgorica, Peko je izjavio da su efekti bili dobri,
iako Nemci skoro da nisu imali gubitke, a bombe su ubile 2000 građana. Kada su
slovenački komunisti tražili da se bombarduje Ljubljana, Kardelj nije postupio
kao Peko i Koča. Oštro je ukorio svoje revnosne partijske drugove:„Ne razumem
koje vas potrebe teraju na to i u čiju bi korist bilo to bombardovanje. Nema
sumnje da bi u Ljubljani bilo na hiljade naših mrtvih ljudi, a neprijatelj bi
pretrpeo gotovo nikakve gubitke.
U tome imamo iskustvo iz cele Jugoslavije“. Kada su, krajem 1944, saveznici
tražili da bombarduju Zagreb, jer je tamo bila ogromna koncentracija nemačkih
trupa, Tito je jasno rekao:„Zabranjujemo bombardovanje neposredne blizine
Zagreba“.
Radio London je 9. aprila 1944. godine javio da su Nikšić, Banjaluka, Niš i
drugi gradovi bombardovani na Titov zahtev, zbog čega je naša Vlada u Londonu
protestovala kod engleskih vlasti, jer su se time Englezi jasno stavili na
jednu od strana u građanskom ratu.
A početkom aprila 1944. vojvoda Đujić je je javio Draži da Englezi sistematski
bombarduju srpska naselja:„Bombardovali su Knin i okolinu u krugu tri
kilometra. Sreda, ne birajući objekat. Naročito, gornji deo grada, srpski,
sravnjen je sa zemljom. Srpska crkva u centru grada pogođena dva puta direktno
iščezla je sa lica zemlje“. Ustaška legla, Sinj i Gospić, prepuni skladišta sa
oružjem i municijom, nisu uopšte bombardovani, iako su tamo postojali aerodromi
koji su Nemci koristili“.Četnički major Danilo Salatić, povodom bombardovanja
Nikšića, u aprilu 1944. pisao je Draži: „Narod donosi zaključak: što Pavelić sa
Nemcima nije uspeo da uništi srpski živalj, to će dokusuriti Tito sa
Englezima“.
Satanska priroda saveza Čerčil – Tito naročito se videla 16. i 17. aprila 1944,
kada su Beograđani ginuli na najveći pravoslavni praznik, Vaskrs. Đeneral
Draža, opisujući pogođene civline ciljeve, 21. aprila javlja našima u Londonu:
„Posledice ovog bombardovanja daleko su gore od onog 6. aprila 1941. Beograd,
koji je dao 27.mart, nije zaslužio ovo“. Porušeno je 687 zgrada, ubijeno je
1161 lice, a teško ranjeno 1468 osoba. Što se nemačkih vojnika tiče, njih je
poginulo svega 174-orica! Ni više, ni manje...
Đeneral Nedić je tada održao govor, u kome je Srbe podsetio na njihovu tragičnu
naivnost: „Pet puta Anglosaksonci bombarduju Niš, tri puta Nikšić, a ti beli
moj grade, u jadnoj ludoj samoobmani veliš: Neće nas Englezi“... Treće
bombardovanje Beograda, 18. maja 1944, bilo je još pogubnije od aprilskog –
stanovništvo iz centra grada pobeglo je na Dušanovac i Pašino brdo, jer tamo
nije bilo ni Nemaca, ni nemačkih vojnih objekata, nego je živela sirotinja. I
baš tamo su bombardovali ogromnim količinama eksploziva – ubijali su srbsku
sirotinju.
Osvajanje Srbije na gusenicama T-34
A onda je došla jesen 1944. Tito i komunisti kreću, uz pomoć sovjetskih tenkova
i angloameričkih aviona, da osvajaju Srbiju. Komunisti u Sloveniji sklapaju
sporazum o nenapadanju s Nemcima, samozvani maršal ni ne pomišlja da udari na
NDH i osvoji Zagreb (a oslobađanju Jasenovca da i ne govorimo) - bitno je ući u
Beograd, i slomiti Dražinu vojsku. Ozbiljni političari u Americi prostetuju
zato što se američka pomoć koristi u građanskom ratu. Memorandum Ministarstva
inostranih poslova SAD od 18. avgusta 1944. jasan je: „Američko oružje šalje se
partizanima da ubijaju Srbe“... Ali, ne vredi...
Zapečaćena je sudbina Srba, a Koča Popović, 29. avgusta 1944, pošto mu invazija
Srbije ne ide baš kako je namerio, šalje radiogram sa samo jednim zahtevom:
„Najhitnije potrebno ozbiljno bombardovanje Leskovca“. Tog dana, četnici su
oslobodili Leskovac, u kome je do tada bio nemačko-šiptarski garnizon... Dakle,
trebalo je bombardovati četnike.
I zaista, 6. septembra 1944, Kočina se želja ispunila - grad je sravnjen sa
zemljom na rođendan kralja Petra, i izginulo je preko 1000 ljudi. Ukupan krvavi
bilans bombardovanja srpskih gradova da bi ih Tito preuzeo je, po Samardžiću,
preko 10000 ubijenih i više desetina hiljada ranjenih... Što se Nemaca tiče,
saznajemo da su Angloamerikanci umnogo slučajeva štitili njihovo povlačenje iz
Grčke, jer su se nadali da će s njima sklopiti savez porotiv Sovjeta... Kad se
srpskim žrtvama pridodaju i naši oficiri iz zarobljeničkih logora u Nemačkoj,
mogli bismo da stih Paula Celana parafraziramo kao „smrt je majstor iz
Londona“... Bar srpska smrt...
Da, da, bombardovali su Anglkoamerikanci i druge gradove, ne samo u Srbiji –
recimo, sa zemljom su sravnili Zadar. Ali, Zadar tada nije ubio u Titovoj
Hrvatskoj, nego je bio italijanski...
Samardžićeva knjiga je, opet, odlična. Poučna, otrežnjujuća, naša... A sada
čekamo sledeći naslov – „Pravi i lažni Kalabić“... Imaće šta da se čita...
Autor: mr Vladimir Dimitrijević
Izvor: DVERI