Kosor u gnezdu šiptarskih orlova
![Ратко Дмитровић](system/html/Ratko-Dmitrovic-65af2443.jpg)
Piše Ratko Dmitrović
U moru svega što se proteklih godina događalo gotovo da je potopljen i potpuno zaboravljen jedan slučaj, zabeležen krajem osamdesetih na Kosovu, koji se može označiti kao početak strašne hrvatske medijske kampanje uperene protiv Srbije, a koja je za posledicu imala prva okupljanja Srba u Hrvatskoj
Bio je to prvi veliki medijski političko-propagandni performans na
ruševinama Titove Jugoslavije; u februaru 1989. godine, uz slabu ideju, još
slabiju režiju, ali sa ogromnim entuzijazmom i logistikom izveden je na
prostoru Kosova i Metohije igrokaz pod nazivom „Jednonacionalni otrov“.
Ako ste zaboravili, da podsetim: Tih dana Šiptari, studenti, đaci, radnici,
seljaci, rudari… počeli su da padaju ničice, kao gromom pogođeni, a
obrazloženje je bilo da ih Srbi truju. Kao Srbi puštaju gas koji plovi po
vazduhu, njuši žive stvorove i kada dođe do nekog Šiptara ( a gas je napravljen
tako da razlikuje Srbe od Šiptara) okomi se na istoga i počinje da mu radi o glavi.
Rudari šiptarske nacionalnosti pobegli su u rudarsko okno „Stari trg“ i otuda
ispostavili jasne zahteve. Političke. Sve to pratili su hrvatski i slovenački
mediji, a Slovenci su, sve sa predsednikom Kučanom, našli za shodno da se okupe
u Cankarjevom domu, u Ljubljani, i podignu svoj glas u odbranu jadnih Albanaca
koje, eto, zločesti Srbi hoće da potruju.
OTVORENI I PRLJAVI MEDIJSKI RAT
U to vreme bio sam u Zagrebu kao dopisnik „Politike“ i nekoliko puta
dolazio na prag fizičkog sukoba sa pojedinim hrvatskim kolegama. Oni su
verovali da Srbija ima gas za trovanje na nacionalnoj osnovi i pokušavali da me
ubede kako to posmatram vrlo subjektivno i zato nisam u situaciji da sagledam
istinu.
Jedan od njih, novinar „Vjesnika“, Aleksandar Saša Milošević (predstavljao se
kao Hrvat) bio je posebno uporan u kritici Beograda i odnosu prema Šiptarima.
Ali, prema tom Miloševiću bio sam opravdano bolećiv, mogao je da kaže i ono što
drugi nisu smeli; „kupio“ me onoga dana kada smo – tamo negde sredinom
osamdesetih – na Preobraženje, dan seoske slave, otišli u moje rodno selo
(Komogovina na Baniji) i obišli „Spomen dom“ podignut u znak sećanja na ustaški
pokolj iz Drugog svetskog rata.
Hrvati iz sela okolo Petrinje, potpomognuti jednim brojem ustaša iz
Hercegovine, upali su u rano jutro, na Svetog Savu, u Komogovinu i ubijali,
klali i palili dok im nije dosadilo. Iza njih je ostalo 126 leševa, uglavnom
žena, dece i staraca. Saša Milošević je, i danas pred očima imam tu sliku,
stajao ispred ogromne bronzane ploče sa urezanim imenima i godinama starosti
pobijenih Komogovljana i plakao. Kao dete.
Osamostaljenje Hrvatske Milošević je dočekao među članstvom partije Ivice
Račana i sa tog osnova kasnije proveo četiri godine kao ambasador Hrvatske u
Makedoniji.
Dakle, Hrvatska je tih februarskih dana 1989. godine vodila otvoreni i prljavi
medijski rat protiv Srbije. Prednjačili su „Radio televizija Zagreb“ („RTZ“, a
kasnije „HRT“) i „Večernji list“, u stopu su ih pratili „Vjesnik“ i nedeljnik
„Danas“.
U to vreme generalni direktor TV „Zagreb“ bio je Veljko Knežević, a „Dnevnik“ i
uopšte informativni program te kuće uređivali su i vodili Srbi. Gotovo bez
izuzetka: Ankica Barbir Mladinović, Drenislav Žekić, Gradimir Agbaba, Gordana
Grbić, Luka Mitrović…Za vreme „nacionalnog trovanja“ na Kosovu „RTZ“ je na
terenu stalno imala dve TV ekipe. Jedino su oni, naravno uz slovenačke
novinare, mogli da dođu do koga god su hteli, da uđu u okna „Starog trga“.
Sećam se da su novinari izveštači bili Damir Matković i Miroslav Šafer, a ovaj
drugi bio je posebno ostrašćen. Gotovo svaki izveštaj završavao je šiptarskim
vapajem: „Hoćemo više slobode, hoćemo više demokratije“.
OPAKA ANTISRPSKA RABOTA
Sednem tada i napišem privatno i vrlo lično pismo Veljku Kneževiću, mada ga
nikada pre toga nisam čak ni sreo. Sve što mi je bilo na duši, pre svega
čuđenje zbog čega baš on, Srbin iz Knina, pristaje da u delo sprovodi opaku
antisrpsku rabotu, sabio sam u dve stranice pisma. Naravno, pitao sam ga zašto
„Radio televizija Zagreb“, kad je već toliko zabrinuta za prava nacionalnih
manjina ne progovori o pravima koja su uskraćena Srbima u Hrvatskoj, tada još
uvek konstitutivnom narodu u Ustavu Hrvatske. Zašto ne obavesti gledaoce svoje
televizije da Šiptari na Kosovu, uz političko-teritorijalnu autonomiju, imaju svoj
Univerzitet, svoju Akademiju nauka, Albanološki institut, svoju televiziju,
desetine radio stanica, dok Srbi u Hrvatskoj od svega toga nemaju ništa.
Bilo je tu puno žuči, pa sam poverovao da će ljudi u njegovom Kabinetu skloniti
pismo od očiju direktora.
Mnogo godina kasnije, u jednoj snežnoj beogradskoj noći, uz crno dalmatinsko
vino, Veljko Knežević, iza koga je tada već bio mandat ambasadora Srbije u
Hrvatskoj (čudne li biografije), rekao mi je da još uvek čuva moje pismo iz
februara 1989. godine.
A zbog čega je, sigurno se pitate, radio to što je radio, zajedno sa spomenutim
Srbima? Čvrsto verujem da čitaocima „Pečata“ to ne treba objašnjavati. Možda
samo da dodam podatak iz biografije Veljka Kneževića koji kaže da je isti
početkom osamdesetih godina bio sekretar Komunističke organizacije zagrebačke
Opštine Centar, najveće i najuticajnije u glavnom gradu Hrvatske.
Tadašnje antisrpsko histerisanje zagrebačkih medija, potpomognuto splitskim
dnevnikom „Slobodnom Dalmacijom“, u to vreme vrlo tiražnim i uticajnim listom,
učinilo je 1989. godine više na pobuni Srba u Hrvatskoj nego sva kasnija
nastojanja, govori i mitinzi Jovana Raškovića, Milana Babića i ostalih.
Srbi su bili ogorčeni zbog hrvatske podrške Šiptarima upravo iz razloga koje
sam naveo u pismu Veljku Kneževiću. Nije tu bila potrebna posebna pamet,
reakcija se nametala sama od sebe: „Dajte nama ono što smatrate da pripada
kosovskim Šiptarima“, poručivali su Srbi iz Hrvatske vlastodršcima u Zagrebu.
Razume se da su uz tu logičnu, ljudsku reakciju Srbi u Hrvatskoj prema Kosovu
imali i dodatni odnos, onaj podsvesni, genetski. Uostalom, zar nije prvi miting
Srba u Hrvatskoj, u ime podrške Srbiji i Srbima na Kosovu, organizovan i održan
u mestu Kosovo polje kod Knina, u leto 1989. godine?
Dva dana pošto je skupština Kosova proglasila nezavisnost, 19. marta 2008.
godine, Hrvatska je donela Akt o priznanju te nazovi države i uskoro
uspostavila diplomatske odnose na relaciji Zagreb-Priština. Tadašnji premijer
Ivo Sanader izjavio je da je od svih članova Vlade protiv priznanja
nezavisnosti Kosova bio jedino Slobodan Uzelac. Član stranke Milorada Pupavca.
ANGAŽMANI HRVATSKIH FIRMI
I sami znate da je Uzelac ostao u Vladi Hrvatske uprkos tom žestokom
antisrpskom potezu, kakav je priznanje komadanja Srbije. Bila je to jedinstvena
prilika da Pupavac hrvatskim koalicionim partnerima, HDZ-u pre svega, postavi
pitanje o teritorijalno-političkoj autonomiji za Srbe u Hrvatskoj, na prostoru
gde su predstavljali većinu prema popisu iz 1991. godine. Mogao je da kaže; ako
je dobro da Albanci dobiju još jednu nacionalnu državu, ovoga puta na tlu
Srbije, zbog čega Srbi u Hrvatskoj, kao svojevremeno konstitutivan narod, ne bi
imali teritorijalno-političku autonomiju? Znam da deluje naivno i da Pupovac to
nikada neće izgovoriti.
Šta se u međuvremenu događalo na ovim prostorima osetili ste na sopstvenoj
koži. I nova hrvatska država, garnitura koja je nasledila Ivicu Račana, sa
Tuđmanom na čelu, koristila je i još uvek koristi Kosovo kao oružje kad god se
proceni da Srbiji treba otežati položaj, i unutrašnji i međunarodni.
Istina, Tuđman je tu bio nešto oprezniji nego njegov naslednik Mesić, iz
razloga što je u Šiptarima, kako su kasnije iznosili njegovi bliski saradnici,
video narod „izvan svakog civilizacijskog kruga“ i činio je sve da Hrvatsku
odbrani od upliva raznih albanskih mafijaških organizacija.
Mesić je u kampanju za predsedničke izbore 2000. godine, u kojoj je pobedio,
krenuo potpomognut šiptarskim kapitalom. Logistiku u tom smislu obezbeđivao mu
je izvesni Amir Muharemi koji će kasnije dobiti čelnu poziciju u misiji
Hrvatske pri Ujedinjenim nacijama, a pre toga je bio ambasador Hrvatske u
Turskoj i Uzbekistanu. Iz UN-a je brzo povučen, posle intervencije Amerike koja
je upozorila Zagreb da se radi o klasičnom kriminalcu, čoveku sa jakim uticajem
u albanskoj organizaciji za distribuciju i prodaju droge na tlu SAD. Mesiću to
nije smetalo da Muharemija potom (prvog aprila 2008. godine) imenuje za šefa
svoga Kabineta.
Boraveći na Kosovu, 8. januara 2010. godine, u svojstvu predsednika Hrvatske,
Mesić je u tamošnjoj skupštini bez uvijanja priznao ono što su Srbi znali od
početka: hrvatsko-šiptarsko savezništvo u razbijanju Jugoslavije.
Predsednica Vlade Hrvatske Jadranka Kosor odlazi 24. avgusta u Prištinu. Iz
njenog Kabineta je saopšteno da će se u delegaciji naći i brojni poslovni
ljudi, što bi trebalo da rezultira novim angažmanima hrvatskih firmi na Kosovu.
Ne bi me iznenadilo da Kosorova u povratku sleti u Beograd i susretne se sa
Borisom Tadićem. Dostojanstvo, državno i lično, u Pionirskom parku odavno ne
stanuje.
Za kraj evo jednog pitanja: Zbog čega Srbi iz Hrvatske, bar ovi proterani,
njihovi intelektualci ili oni koji su ostali u Hrvatskoj (a ne služe Miloradu
Pupavcu) otvoreno ne zahtevaju teritorijalno-političku autonomiju Srba u
Hrvatskoj? Od slučaja Kosovo za tako nešto nemaju jači argument. Verujem da je
za ovu inicijativu došlo vreme. Kakav god bio ishod.
Izvor: PEČAT